Hver gang man laver noget, når man for eksempel maler-
- lader man sig rive med af ideer, og sommetider kommer de fra fortiden-
- og fortiden farver dem. Selv hvis det er nye ideer, farver fortiden dem.
Jeg blev født i Missoula i Montana.
Så fik mine forældre et hus i Sandpoint i Idaho, og jeg boede der i to år.
Jeg kan huske Sandpoint.
Min ven, lille Dickie Smith, og jeg-
-vi sad i en mudderpøl under et træ.
Min mor gravede et hul, eller også var det min far-
- som vi kunne sidde i, når det var varmt.
De fyldte vand i det med vandslangen, og så sad vi i mudderpølen.
Det var så smukt.
At ælte mudder og sidde sammen med sin ven i skyggen af et træ.
Glem det.
Men så flyttede de til Spokane i Washington.
Dengang var min verden meget lille.
Den gik op til købmanden i den ene retning-
- ned til en vens hus, der lå et par huse fra vores-
-og ned til min ven Bobbys hus.
Vi legede for det meste udenfor dagen lang.
Vi lavede legetøjspistoler og legede krig.
Jeg tegnede rifler og pistoler og fly og knive. Den slags.
Krigen var stadig i frisk erindring-
-og vi var alle sammen optaget af den.
DAVID OG HANS DATTER LULA
Jeg tegnede altid, og det her er en af de bedste ting, min mor gjorde.
En af de bedste ting.
Hun nægtede at give mig malebøger.
Det gjorde hun ikke over for min bror og min søster.
På en eller anden måde forstod hun noget meget smukt-
-nemlig at de ville være begrænsende-
-og dræbe kreativiteten.
Hun fortalte aldrig vulgære vittigheder.
Hun var meget imod racisme.
Hun var religiøs, men ikke belærende.
Hun var et meget varmt og godt menneske uden at være demonstrativ.
Hun kunne aldrig finde på at tage en om kinderne og kysse en-
-men man vidste, at hun elskede en-
-og ønskede det bedste for en-
- og at hun forventede, at man levede på en ordentlig måde.
Jeg hørte aldrig mine forældre skændes om noget som helst.
De enedes perfekt.
Det var et meget lykkeligt hjem.
Jeg tænkte ikke over det dengang, men jeg havde en kolossal frihed.
Ingen var dominerende.
Der var et fundament af kærlighed, og sådan drog vi ud i verden.
I hver sin retning.
En aften...
Jeg tror, det var om efteråret, og det var ret sent.
Normalt gik min far ud og kaldte på os.
John! David!
Så løb vi hjem. Men den aften...
Det må have været tæt på det tidspunkt. Det virkede, som om det var ret sent.
Jeg ved ikke, hvad vi lavede, men fra den anden side af Shoshoni Avenue-
-ud af mørket kom...
Det var som den særeste drøm.
Jeg havde aldrig set en voksen kvinde nøgen.
Hun havde smuk hvid hud-
-og hun var fuldstændig nøgen-
-og jeg tror, hendes mund var blodig-
- og hun kom gående på en mærkelig måde-
- over Shoshoni Avenue til Park Circle Drive.
På en måde lignende hun en kæmpe.
Hun kom tættere på, og min bror begyndte at græde.
Der var noget slemt i vejen med hende, og jeg ved ikke, hvad der skete-
- men jeg tror, hun satte sig på kantstenen og græd.
Men det var meget mystisk, som om vi så noget overnaturligt.
Jeg ville gerne hjælpe hende-
- men jeg var lille og vidste ikke, hvad jeg skulle gøre.
Mere kan jeg ikke huske.
Som sagt var min verden ikke større end et par gader i hver retning...
... indtil jeg kom i high school.
Den var virkelig ikke større end nogle få gader.
Det er derfor, jeg siger, at kolossale verdener findes inden for de få gader.
Der er alt. Alt.
Man kan bo ét sted og have alt.
Aftenen inden vi forlod Boise...
Det var en sommeraften.
Men det var ikke en lykkelig sommeraften.
Der var en trekantet græsplæne mellem vores hus og familien Smiths hus.
Der stod et træ.
Jeg skulle sige farvel til alle. Hele familien var derude.
Min far var der. Jeg tror, mine søskende var der.
Jeg ved ikke, om min mor var der. Måske var hun lige inde i huset.
Hele familien Smith var derude. Vi var derude-
-og mr. Smith kom ud.
Og så...
Jeg kan ikke fortælle det.
Jeg talte stort set aldrig med mr. Smith, men...
Hold da op.
Vi flyttede til Virginia-
- og den dag, jeg begyndte i skolen, var der en voldsom orkan.
Det regnede så meget, at man næsten ikke kunne se skolen.
Det var næsten mørkt, så kraftig var orkanen.
Der var to andre nye elever i klassen-
-og jeg blev venner med de to-
- men det var ikke den slags venner, jeg burde have haft.
Boise i Idaho var fyldt med solskin-
-grønt græs og nyslåede græsplæner.
Et meget muntert sted. Et dejligt sted.
I Virginia var det, som om det altid var nat.
Jeg begyndte at få mavekramper.
Det var fuldstændig kaotisk.
Jeg røg cigaretter-
- og tog ind til Washington D.C. og drak.
Jeg sneg mig ud af huset om natten.
Det var...
Det var nærmest-
- som om jeg ikke selv kunne kontrollere det.
Det skete bare.
Det, min mor oftest sagde til mig, var:
"Jeg er meget skuffet over dig."
Jeg havde meget travlt med ikke at gøre det, hun gerne ville have.
Især i 9. klasse.
Jeg kom i dårligt selskab og fik store problemer-
- men jeg gennemlevede faktisk et helvede.
Jeg måtte leve to forskellige liv-
-og jeg følte, at hun troede...
Jeg ved ikke, hvorfor hun troede det, eller hvor det kom fra-
- men jeg havde en fornemmelse af, at hun mente-
- at jeg havde noget rigtig godt i mig. Et stort potentiale.
Hun sagde, at hun var skuffet over mig, når hun ikke kunne se det i mig.
Ikke som kunstner, men bare et eller andet.
Jeg ved ikke, hvordan hun fik den idé, men jeg blev ved med at svigte hende.
Jeg lavede aldrig skolearbejde. Aldrig.
Jeg hadede det inderligt. Det var et voldsomt had.
Det eneste, der var vigtigt, var det, der skete uden for skolen-
-og det påvirkede mig meget.
Mennesker og forhold, fester med kinddans-
-stor, stor kærlighed og drømme.
Mørke, fantastiske drømme.
En utrolig tid.
Jeg havde en kæreste, der hed Linda Stiles-
- og en aften, hvor klokken var omkring 21.30 eller 22...
Jeg var ude i Linda Stiles' forhave-
- og jeg mødtes med en fyr, der hed Toby Keeler-
- som ikke gik på Hammond High School, men på privatskole.
Toby fortalte mig, at hans far var maler.
Da det gik op for mig, at man kunne være maler-
-kortsluttede alt for mig.
Fra det sekund var det dét, jeg ville være.
Jeg tiggede ham om at måtte komme med hen til hans fars atelier.
På det tidspunkt havde Bushnell Keeler atelier i Georgetown.
Jeg besøgte det kun en gang, weekenden efter.
Toby tog mig med og præsenterede mig for sin far, og jeg så atelieret.
Det var et klassisk atelier. Meget smukt.
Bushnell forstod at indrette et perfekt atelier.
Det var opdelt, så man kunne tegne, male og lave eksperimenter.
Det var det, man kan kalde kunstnerlivet-
-der kom til udtryk.
Jeg ved ikke, hvornår jeg begyndte at bruge udtrykket "kunstnerlivet"-
- men en af de ting, Bushnell gjorde ud over at være maler og leve som maler-
- var at give mig Robert Henris bog, "The Art Spirit"-
-og jeg elskede den bog.
Jeg husker den ikke særlig tydeligt længere-
- men jeg havde den altid på mig, og kunstnerånden blev til kunstnerlivet.
Jeg havde en idé om, at man drikker kaffe, ryger cigaretter og maler.
Ikke andet. Måske er der også noget med piger, men kun lidt.
Det handler mest af alt om den store glæde ved at arbejde og leve sådan.
Vi flyttede til Virginia, fordi min far blev forfremmet.
Han fik et kontorjob i Washington D.C.
Vi boede i Alexandria i Virginia.
Min far...
I stedet for at tage bussen eller køre i bil til arbejde-
- tog min far ofte sin skovarbejderuniform og cowboyhat på-
- og så gik han ud af hoveddøren og spadserede til Washington D.C.
Jeg syntes, det var meget utjekket-
- at han gik af sted i cowboyhat og skovarbejderuniform-
- men senere, som det altid er med børn-
- synes jeg nu, at det var enormt tjekket.
Han gjorde, som han havde lyst til. Han var ligeglad.
Han var, som han var.
Min far voksede op på en gård-
- og hvis noget gik i stykker, skulle det repareres.
Vi byggede altid ting. Der var altid projekter i gang.
Vi arbejdede altid på et eller andet i weekenderne.
Man får indkodet i hjernen, at man kan lave ting, og at det er sjovt.
Det gjorde alt arbejdet sjovt.
Han var en slags forsker på den måde-
-at han undersøgte tingene.
Der er mange ting...
Når man for eksempel stikker en nål i et insekt-
- er der fantastiske strukturer, bare i et lille insekt.
Insekter har fantastiske ben-
- og vinger og indvolde. Det er utroligt.
Jeg ville have atelier i Bushnells atelier. Han lejede et værelse til mig.
Vistnok for $40 om måneden.
Min far sagde, at han ville betale halvdelen.
Jeg fik job hos Hardy's Drugstore. Jeg leverede receptmedicin om aftenen.
Engang kom jeg derind om dagen.
Jeg gik hen for at få en cola.
Jack Fisk stod bag disken og sagde:
"Jeg hører, at du har et atelier."
"Ja," sagde jeg. "Vil du have en at dele huslejen med?"
Snart malede Jack dernede sammen med mig-
- og det var for småt, så Jack og jeg fik tre andre atelierer.
Jeg vidste godt, at det jeg lavede var elendigt.
Men jeg måtte arbejde mig igennem det for at finde mit eget udtryk-
- og det kan man kun finde ved at blive ved med at male.
Man må blive ved og ved og se, om man fanger noget.
Min far ville have, jeg kom hjem kl. 23 på hverdagsaftener.
Det ville jeg ikke. Det eneste, jeg ville, var at male.
Vi kom op at skændes. Vi skændtes ellers aldrig-
-men det skænderi var slemt.
Jeg kan huske, at det var forfærdeligt.
Jeg sagde, at jeg ville komme senere hjem end kl. 23.
Jeg sagde sikkert: "Jeg kommer ikke hjem kl. 23."
"Fint," sagde min far. "Du er ikke længere medlem af familien."
Så forlod han lokalet.
Det ramte mig som en knytnæve i mellemgulvet.
Jeg gik op på mit værelse.
Jeg kan huske, at jeg var helt knust.
Men så ringede Bushnell til min far, fordi jeg fortalte ham det.
Han sagde til min far:
"Jeg vil ikke blande mig i dine sager, men du bør vide-
- at David kommer her hver dag og maler. Det er ikke bare pjat."
"Jeg ville ønske, at min søn havde en lidenskab, han arbejdede sådan med."
"Du bør vide, at han tager det alvorligt og arbejder hårdt."
Det gjorde hele forskellen for min far.
Efter den dag kunne jeg komme hjem, når jeg ville, og det var fint.
Man kan ikke forestille sig en bedre far.
Han besad ingen svigagtighed.
Han var fuldstændig renhjertet.
Han var meget retfærdig.
Ærlighed og retfærdighed lå naturligt til ham.
Hvis jeg ville have noget, mødte han mig på halvvejen.
Jeg skulle selv gøre noget, og så hjalp han.
Det var simpelthen bare så godt.
Jeg fik hjælp til at få det, jeg ville have, men skulle også selv gøre noget.
Er du klar?
Lort.
Satans.
Pis.
I 10. klasse begyndte solskinnet at vende tilbage.
Jeg fik mange forskellige venner, og en god udvikling begyndte.
De nye venner og jeg tog tit til Washington D.C.-
-men der var ikke den mørke atmosfære.
Jeg levede stadig tre forskellige liv-
- fordi jeg lavede nogle ting med de venner.
Jeg havde mit hjemmeliv, hvor jeg lavede andre ting-
-og så havde jeg atelieret.
Man opfører sig og taler og tænker på én måde i ét miljø-
- og så opfører og taler og tænker man helt anderledes i et andet miljø-
- og på en tredje måde i et tredje miljø.
Min kæreste, som var et smukt menneske, et sundt, dejligt menneske-
-tog jeg aldrig med hjem.
Jeg tog aldrig venner med hjem, hvis jeg kunne undgå det.
Jeg holdt tingene meget adskilt.
Jeg så helst, at mine forældre blev væk, da jeg blev student, men de kom.
Jeg var bange for, hvad der ville komme frem, hvis alle mødte hinanden.
Af en eller anden grund kunne jeg godt lide tanken om at flytte til Boston.
Det lød bare som et godt sted.
Min far hjalp mig med at flytte alt-
- og så tog han mig med i supermarkedet-
- og vi købte et lager af forskellige ting-
- og kørte det tilbage til lejligheden. Så fulgte jeg min far ned-
- og tog afsked med ham ude på gaden og så ham køre væk.
Så gik jeg tilbage til min lejlighed og forlod den ikke igen.
Der var to uger, til skolen begyndte.
Jeg havde en transistorradio, så jeg hørte somme tider musik.
Jeg endte med at sidde i en stol-
- og jeg rejste mig kun fra stolen for at tisse eller spise.
Batterierne i radioen blev svagere, så jeg måtte holde den op til øret-
-og så døde den.
Derefter var jeg ude af stand til at gøre noget-
- og helt ude af stand til at forlade lejligheden.
Det krævede al min styrke at gå i skole den første dag.
Det var åbenbart noget, jeg skulle igennem-
- men jeg ville stadig hellere blive hjemme-
- og der er altid en nervøsitet forbundet med at gå ud.
Vi ses, Mary.
Jeg kommer ikke så meget ud.
Værsgo.
Min far lod mig få lejligheden, men jeg skulle have en lejer.
Min lejer viste sig at blive Peter Wolf fra J. Geils Band.
Han er en fremragende musiker, der kan sin blues.
Men han løftede aldrig en pensel.
Den første aften var der en anden fyr, der også hed Peter-
-som havde en pickuptruck.
Vi tre satte os ind i pickuptrucken-
- og kørte ned til New York, til Brooklyn-
- og det var på den tur, jeg røg marihuana første gang.
Det blev min tur til at køre, og jeg kørte på motorvejen.
Snart sagde en af dem: "David?" "Hvad?" sagde jeg.
De gentog: "David?" Jeg sagde: "Hvad?"
"David!" "Hvad?"
"Du er stoppet midt på motorvejen."
Jeg var stoppet. Ikke i den højre bane, men ude på midten.
Jeg så på de hvide striber-
- og de blev langsommere og langsommere. Som en drøm.
Næste gang jeg røg pot-
- spillede Bob Dylan på et stort sted lige i nærheden.
Minsandten om jeg ikke, i auditoriet med tusindvis af mennesker...
Det gik meget stejlt ned mod scenen, og jeg sad allerbagest.
Så mange sæder, og ved siden af mig sad en pige, jeg lige havde slået op med.
Så gik Bob Dylan på scenen, og jeg var forbløffet over, hvor lille han var.
Jeg målte ham med fingrene på knæet og sagde til hende:
"Hans bukser er kun så store her."
Så målte jeg hans guitar og sagde: "Hans guitar er kun så stor her."
Jeg var ikke særlig vild med musikken. Den var så langt væk.
Jeg ville meget gerne ud.
Da koncerten var slut, kom Peter hjem med en masse venner.
Han sagde: "Ingen forlader en Dylan-koncert."
Jeg sagde: "Jo, det gør jeg. Skrid med dig."
Det var afslutningen på Peter som min lejer.
Jeg havde ikke lyst til at være i den her verden-
-som nu var min verden.
Jeg hadede Boston.
For mig var Boston Museum School som at vende tilbage til high school.
Det eneste, jeg kunne lide, var skulpturafdelingen.
Det eneste, de gjorde, var at sætte os til at lave øvelser.
Det var surt slid.
Øvelserne skulle laves på en bestemt måde, og hvis man ikke gjorde sådan-
- dumpede man og røg ud af kunstskolen. Det var jo latterligt.
Ingen af de andre studerende tog det at male alvorligt.
Det var et spildt år. Jeg holdt op med at gå derhen.
Så hørte jeg fra Jack, som var træt af Cooper Union.
Jeg var dødtræt af Boston Museum School-
- så vi besluttede os for at tage til Europa.
Vi lagde planer-
- og fandt ud af, at Oskar Kokoschka underviste i Salzburg i Østrig.
Vi besluttede os for at tage derover, men vores ideer holdt slet ikke.
Vi skulle være der i tre år-
-men vi kom hjem efter 15 dage.
Jack var min bedste ven-
- men da vi kom tilbage fra Europa, blev vi ret alvorligt uvenner.
Senere hørte jeg, at han læste på Pennsylvania Academy of the Fine Arts.
Det gjorde mig glad på hans vegne-
- men Bushnell og nogle andre lokale malere...
Jeg gik hen og drak kaffe med Bushnell hver dag.
Han fik en idé om, at de alle sammen skulle fryse mig ud.
"Lad os gøre livet surt for ham. Så vil han måske gå i skole igen."
Det gjorde de. Jeg gik derhen, men de talte ikke til mig.
Jeg fik en mærkelig fornemmelse, og Jack fortalte, at han havde det skønt.
En dag sagde jeg: "Jeg vil i skole igen, Bushnell."
"Godt," sagde han. Så skrev han i al hemmelighed et brev til skolen-
- et meget stærkt brev, men det vidste jeg ikke før længe efter.
Da jeg ankom til skolen, optog de mig ikke bare-
-men satte mig i videregående klasser.
Det var ikke på grund af mit arbejde, det var Bushnells værk.
Det var alle tiders.
Først og fremmest ville jeg derop, fordi Jack sagde, det var godt.
Men Philadelphia var et af de sidste steder i verden, jeg ville hen.
Der var noget ved Philadelphia, jeg ikke brød mig om.
Jeg har glemt bussens rute-
- men man er ikke i Philadelphia, før man passerer broen.
Broen fører en dertil, så på broen sagde jeg:
"Jeg er ikke i Philadelphia"-
- og halvvejs over broen sagde jeg: "Jeg er i Philadelphia."
Jeg troede, det var løgn.
FOTOS AF KUNSTSTUDERENDE WILL BROWN
Philadelphia var en fattigrøvsudgave af New York.
En underlig by. En ret ondskabsfuld by.
En kvinde, som var min nabo, stank af urin-
-og hun var åbenlyst racist.
Der var en anden kvinde, som var bindegal.
Også en nabo. Hun boede nede ad gaden med sine forældre.
Hun kravlede rundt på hænder og knæ i baggården og kaglede som en kylling.
Hun sagde: "Jeg er kylling. Jeg er en kylling"-
- og kaglede og kravlede rundt i det høje græs i baggården.
En dag kom hun hen til mig på gaden og sagde:
"Mine brystvorter gør ondt".
Hun klemte sine bryster. Hun stod og klemte og rystede.
"Mine brystvorter gør ondt."
Der var også en, jeg gik forbi, når jeg skulle hen at købe smøger.
Jeg gik ned ad gaden, og der sad en pæn dame med sin lille dreng-
- en lille baby på skødet ude på trappestenen.
Jeg gik forbi og sagde: "Hvordan går det?"
Hun henvendte sig til babyen og sagde:
"Hvis du bliver sådan, myrder jeg dig!"
Der hang en tyk-
-tyk frygt i luften.
Der var en atmosfære af sygdom, korruption og racehad.
Men Philadelphia var som skabt til at sætte gang i ting.
De studerende var fantastiske, og de knoklede.
Vi havde et godt kammeratskab-
- og kunstnerlivet og kunstnerånden levede i bedste velgående.
Det var Philadelphia, der blev begyndelsen.
Begyndelsen...
Det var meget godt for mig.
Virkelig enormt godt.
Selvom jeg levede med en stor frygt-
-var jeg...
Det var spændende-
- at leve kunstnerlivet i Philadelphia på det tidspunkt.
Jeg havde en lille bås-
-i et atelier på akademiet.
Når jeg gik ind i min lille bås, var det meget privat.
Der var andre båse, hvor folk kunne arbejde uforstyrret.
Jeg malede på et maleri, der var godt og vel en meter på hver led.
Det var hovedsageligt sort, men havde nogle grønne planteblade-
-der kom ud af det sorte.
Jeg trådte tilbage og sad og røg en smøg og så på det-
-og fra maleriet hørte jeg en vind-
-og bladene begyndte at bevæge sig.
Jeg tænkte: "Et maleri, der bevæger sig, men med lyd."
Den idé satte sig fast i hovedet på mig.
Et maleri, der bevæger sig.
En aften på Pop's Diner mødte jeg den mand-
-der var nattevagt på lighuset.
Jeg sagde, at jeg meget gerne ville derhen og kigge.
Han sagde: "Du siger bare til."
Så jeg tog derhen ved midnatstid og ringede på.
Han lukkede mig ind.
Forlokalet havde kvadratiske fliser. Grønne og hvide.
Der stod en cigaretautomat, en sodavandsautomat og nogle sofaer.
Det var ligesom en lobby, et forlokale.
Der var en stor dør med en matteret rude-
-og messinghåndtag.
Bag den var der en gang, og så var man inde i baglokalet, hvor det foregår.
Men ingen arbejdede, for det var midt om natten.
Jeg gik ind i kølerummet, og han lukkede døren bag mig.
Jeg sad nærmest på gulvet, og der var køjer.
Alle de døde mennesker. Lig, overalt omkring mig.
Jeg sad bare og mærkede det.
Det var underligt.
Så tog jeg hjem.
Det, der rammer én, er, at man tænker på hver enkelts livshistorie.
Man tænker på, hvem de mon var, hvad de lavede, og hvordan de var endt der.
Det får en til at tænke.
Det får en til at tænke på livshistorier.
Det var i 1967-
-og jeg boede på Aspen Street 2429.
På det tidspunkt var Peggy i gang med at flytte ind.
Jeg blev ringet op-
- fordi min far kom fra Californien på besøg i Washington D.C.-
- og han ville gerne besøge mig i Philadelphia.
Jeg tænkte: "Sig, det er løgn."
Jeg sørgede for, at Peggy flyttede.
Eller ikke flyttede, men ikke var der.
Jeg hentede min far og kørte ham hjem til Aspen Street 2429-
- så han kunne besøge mig, og hen mod slutningen af besøget-
- sagde jeg, at jeg ville vise ham noget.
Vi gik ned i kælderen-
-hvor der var stampet jordgulv.
Meget gammelt, spindelvæv i hele loftet-
-og beskidte kældervinduer.
Men jeg havde arrangeret små borde. Små tableauer af træ.
Jeg lavede eksperimenter.
Jeg ville se, hvordan frugt så ud efter lang tid. Hvordan det rådnede.
Jeg havde nogle døde fugle og en mus i plastic-
- og andre ting, jeg havde samlet sammen.
Jeg ville dele det med min far, så jeg tog ham med ned i kælderen.
Lyset var ret svagt. Vi så på tingene, og jeg fortalte om dem.
Han så på tingene. Da vi gik op ad trappen igen-
- gik jeg foran, og jeg smilede ved mig selv-
- og var glad for, at han havde set det.
Jeg vendte mig om med et smil, da vi gik op ad trappen-
- og så et udtryk af ubehag i min fars ansigt-
-som han skjulte for mig.
Vi steg ind i vognen igen og kørte tilbage til togstationen.
Det var i vognen på vej tilbage til stationen-
- at han sagde: "Dave." "Ja," sagde jeg.
"Jeg tror ikke, du nogensinde bør få børn."
Han var bekymret for mig.
Jeg følte ikke, at der var noget at være bekymret for-
- men jeg forstod godt, hvorfor han sagde det.
Han misforstod mine eksperimenter-
- og troede, det var udtryk for noget diabolsk-
- hos en mand, der havde brug for professionel hjælp-
-både mental og følelsesmæssig.
Det ironiske ved det var-
- at hverken jeg eller min far vidste det-
- men Peggy var gravid på det tidspunkt.
Så det var interessant.
JENNIFER OG PEGGY LYNCH
Jeg begyndte at lave en splitscreen-film.
Det skulle være Mary Fisk, der dansede på den ene tredjedel af skærmen-
- og en animeret film på de øvrige to tredjedele.
Jeg arbejdede på animationen i to måneder-
- og jeg havde 30 meter film i kameraet.
Jeg havde ikke styr på det tekniske-
- men jeg tog filmrullen ud og afleverede den til fremkaldelse.
Et par dage senere fik jeg den tilbage, og jeg stod i døråbningen-
- fordi jeg åbnede døren for at få sollys-
- og jeg ville bare se begyndelsen for at være sikker på, at alt var i orden.
Jeg rullede lidt ud. Der var kun sne, så jeg rullede mere ud-
- og så gik det op for mig, at hele rullen var sløret.
Peggy husker det sådan, at jeg blev meget vred-
-men på en mærkelig måde-
-var jeg ikke særlig vred-
- for jeg fik åbenbart en idé til noget mere.
Jeg ville lave film og animation på én gang, og så lavede jeg "The Alphabet".
Uheld eller ødelæggelser kan føre noget godt med sig.
Det kan føre noget godt med sig.
Meget kontrollerede ting, hvor man ikke er åben for...
Grænser kan være meget ødelæggende-
- og somme tider må man lave et enormt rod og begå store fejl-
-for at finde det, man søger.
Lige efter "The Alphabet" blev færdig-
- det må have været umiddelbart efter, flyttede vi til Poplar Street 2416.
Det må have været på det tidspunkt, at vi kom i bekneb for penge.
Jeg savede træ i spisestuen-
-og det var-
-som om frihedens sødme forsvandt.
Men jeg var vild med at save i træet. Det var min sidste friaften.
Jeg skulle begynde på et nyt job.
Der skulle jeg møde fem dage om ugen.
Da jeg arbejdede i trykkeriet hos Rodger LaPelle-
-var Jennifer tre-fire måneder gammel.
Jeg havde søgt om et legat fra American Film Institute.
Vinderne af første gruppe blev udråbt, og da jeg læste deres navne-
-vidste jeg, at jeg ikke ville vinde.
De var alle sammen meget kendte for deres undergrundsfilm.
Deres biografier var imponerende, så jeg gav op.
Eller jeg gav ikke op, men jeg troede ikke på det.
Så jeg tog på arbejde på trykkeriet-
- og Philadelphia var allerede ved at suge glæden ud af mig.
Philly var tristhed og frygt.
Jeg havde næsten ikke tid til at male-
- men Rodger gav mig $25 for at komme og male om lørdagen-
- og så betalte han mig for at trykke. Det holdt os oven vande.
En dag et par måneder senere sagde jeg til Peggy:
"Ring, hvis der sker noget spændende. Jeg ringer, hvis der sker noget."
Så tog jeg hen på trykkeriet.
Den dag modtog Peggy først et opkald.
Telefonen ringede, og Roger kom smilende ned-
-og sagde, det var til mig.
Det var George Stevens og Tony Vellani, der ringede.
De sagde: "David, vi er meget glade for at kunne fortælle dig-
- at du har vundet et legat fra American Film Institute."
Det var...
Det var et livsomvæltende opkald.
Jeg havde lavet en slags studie derhjemme-
- og når jeg lavede film, havde jeg en masse værelser, jeg kunne bruge.
Jeg optog kun et par scener udenfor. Det var helt perfekt.
Tony Vellani kom op til Philadelphia med toget-
-og vi filmede "The Grandmother".
Tony flippede ud.
Jeg kørte ham tilbage til stationen-
-og på vejen sagde han:
"David, du skal på Center for Advanced Film Studies i Los Angeles."
Hold da op.
Jeg var nær død og kommet i Himlen, fordi han sagde det.
Jeg havde set brochuren med billeder af palæet og alt det, der foregik.
Jeg kiggede i brochuren og drømte om det sted-
- og nu var der en, som sagde, at han ville hjælpe mig med at komme ind.
- Vil du have en rund kage? - En rund kage.
En kage med lys i. En hotdog?
Der er babyerne, og der er kagerne til babyerne.
Jeg troede, at alt ville være slut, når jeg blev gift.
"Det er slut."
På en måde er ens liv slut.
Men det var faktisk det bedste, der kunne ske for mig.
Der sker ting i livet-
-som sætter en i sving.
Jeg tænkte ikke over, hvor jeg skulle tage hen, hvis jeg ikke var i Philly-
- men det så ud til, at jeg skulle derhen.
At flytte sig selv og det store hus var et stort arrangement.
Det var slet ikke, fordi jeg havde det elendigt.
Det var bare... Det virkede...
Nej, det var ikke elendigt.
Det var bare...
Jeg aner ikke, hvad der var sket, hvis jeg ikke havde fået det legat.
Vi kørte derud og ned ad Sunset Boulevard-
- og ned ad San Vicente og parkerede den store vogn.
Næste morgen var den første morgen, jeg oplevede californisk solskin.
Vildt. Jeg stod på gaden og så op på solen. Det var utroligt.
Det var, som om det...
Som om det trak frygt ud af mig.
Tænk at komme fra Philadelphia og den verden-
-ud til L.A.-
- og få vist, hvor man skal gå i skole-
- i et palæ med 55 værelser på en bakketop-
-i det bedste kvarter i Beverly Hills.
Jeg fik lov til at råde over stalden.
Ingen andre ville have den. Den stod der bare-
-og så fik jeg den.
Det var helt utroligt.
Hvilken fantastisk gave.
I fire år havde jeg stalden.
Jeg kunne bygge dernede, bo der, spise der. Det var fantastisk.
Værsgo.
Spil den, Fred.
Jeg elsker at være i det humør. Sommetider sad jeg på sættet om natten.
Jeg arbejdede, og jeg kunne forestille mig en hel verden udenfor-
- som ikke findes, men det ville være lige netop sådan en verden.
Rundt om mig lå fabrikskvarteret.
Jeg forestillede mig det, og det var så virkeligt.
Sommetider regnede det, og jeg hørte regnen-
-og jeg var i det værelse-
- og jeg vidste, hvordan gaderne så ud derude. Og dinerne.
Det var meget mørkt og fyldt med røg og...
Store fabrikker og enorme industriskorstene. Ild og røg og stål.
Og hjem med små broderier og polstrede stole.
Varme og utætte rør.
Alle de ting.
Jeg blev skilt fra Peggy-
-og boede i stalden.
Min bror var på besøg i Riverside.
Min bror og min far ville snakke med mig. Jeg satte mig ned.
Jeg kan huske, at der var mørkt i stuen.
De ville have, at jeg skulle droppe filmen-
-og få et job-
- fordi jeg havde et barn, og filmen blev alligevel ikke til noget-
- og de syntes, jeg spildte tiden. Den slags.
Det ramte mig meget dybt-
-fordi de ikke forstod det-
- og jeg fattede ikke, at de sagde sådan til mig.
De mente det dybt alvorligt.
Jeg gik ud af stuen. Min søster var i soveværelset. Jeg begyndte at græde.
Men det var...
Det var en situation-
-hvor jeg absolut ikke ville gøre det.
Det, jeg gerne vil have, er-
- at udtrykket i Henrys ansigt skal være ægte.
Det føles, som om han er her.
Udtrykket i Henrys ansigt, når han skal til at skære det store snit.
For mig var "Eraserhead" en af mine bedste-
-og lykkeligste filmoplevelser.
Jeg var vild med den verden-
-som var mit eget lille sted-
- hvor jeg kunne bygge alt, så det blev, nøjagtig som jeg ville have det.
Det kostede næsten ingen penge. Det tog bare tid.
Det var simpelthen så smukt. Det hele.
MØRKT DYBT MØRKE
OG PRAGT OVERALT
DET VAR I RØDDERNE OG NEDENUNDER
OG ET TRÆ GROEDE FREM
OG SÅ ET HUS MED STJERNER OVENOVER
I HUSET EN MAND MED ØJNE AT SE MED OG LANGE ARME, DER RAKTE UD
HAN SÅ PRAGTEN OVERALT
OG DA HAN RAKTE UD I DET DYBE MØRKE
SÅ HAN SIG SELV
Tekster: Nanna Solow Oneliner